Anders Paulrud om kärlek och förlust
Uppdaterad 2011-03-08 | Publicerad 2005-09-29
Hans femte roman, ”Kärleken till Sofia Karlsson”, kom ut i våras.
I den berättar Anders Paulrud om kärlekshistorien mellan en mogen medelålders man och den unga Sofia.
Hans text skildrar alla de sammansatta känslorna mellan dem, sammansmältning, närhet, avstånd och förlust.
Svidande uppriktigt berättar han om mannens smärta när den älskade efter en tid glider bort ur deras förhållande.
Han har belönats med flera priser för sina böcker och fått en stor läsekrets som följer honom i roman efter roman.
Anders Paulrud har blivit författare mitt i livet. Men han har inte lämnat det yrke som först definitivt satte honom vid skrivbordet, journalistiken. Han är mångårig medarbetare och fortfarande anställd på Aftonbladet Kultur där han framförallt skriver om litteratur och fotografi.
Läs ett utdrag ur ”Kärleken till Sofia Karlsson” här:
"Här börjar den nya delen av mitt liv. Jag är snart
inne i framtiden. Men först blicken som letar sig tillbaka
till den tid som rådde bara för ett par veckor
sedan.
Jag lämnade världens ände och återvände hem
till det som skulle ha varit mitt centrum, den efterlängtade
värmen i mittpunkten, Där hon skulle finnas.
Om det försiktiga återseendet: Vi träffades sällan
och i tveksamhet, vi befann oss ännu i ett slags
själslig skugga. Frågorna fanns kvar.
Varför övergav du mig? Vart reste du?
Det kan jag inte säga ännu.
J ag gick hela vägen, men du var inte där. Du
fanns inte vid världens ände som jag trodde.
Du är inte klok.
Du kan få se mina fötter om du vill.
Men hur kunde du få för dig att.. .
Då innan du stack sa du att om jag var rädd så
skulle jag kanske få se havet. Så sa du. Du ska vara
jävligt rädd, sa du.
Sa jag verkligen så?
Jag packade rygg;äcken och reste till Leon. Därifrån
vandrade jag de trettio tre milen fram till Santiago
de Compostela. Sedan tog jag bussen till Cabo
Finisterre. Jag var helt säker på att du gömde dig
därute.
Men hur kunde du vara säker på det?
En dag, det var väl tre veckor efter du hade lämnat
mig, en dag kom en ängel ner till mig. Hon är
vid världens ände, sa han innan han flög upp igen.
Det är säkert, Sofia,
Håller du på att bli sinnessjuk?
Jag vet inte, kanske. Men rädd, det är jag. Och
förvirrad,
Vi satt vid hennes köksbord, fönstret mot gården
var öppet och en lekfull vind letade sig in till
oss. Jag sträckte fram min hand över bordet, så som
jag brukade göra. Hon tog den inte först. Men efter
en liten stund höll hon den för att inte verka oartig.
Hennes fingrar var stela. Hennes handflata var kall,
min var som alltid varm.
Jag knöt högerhanden och slog den mycket lätt
och sakta som i ultrarapid i bordsskivan. I ett försök
att kontrollera min vrede.
Hur är det med dig egentligen?
Bra, sa hon.
Fryser du?
Nej.
Är du varm då?
Nej.
Tänker du på något särskilt?
Nej,
Är du orolig för något?
Nej.
Jag försökte ta upp saker som hon var intresserad
av. Hon hakade inte på, Bjöd inte in, Och när vi sedan
lagade mat, i köket där vi förr hade rört oss som
små mjuka kärleks djur, undvek hon mig, gled undan.
Jag fick inga onödiga kramar av henne längre,
hon gav mig inga ben. .. och stannade jag upp henne
så var hennes famntag stelt och flyktigt. Som ville
hon få det undanstökat, Inga oväntade fysiska beröringar,
inga fördämningar där våra kroppar brukade
virvla runt förr i tiden. Ingenting. Hon kom emot
mig där i köket, en gång kom hon emot mig, men
stannade upp och vände sig åt ett annat håll.
Men så, plötsligt, gav hon mig en kyss, där vid
diskbänken.
Hon ville fortfarande kyssa mig. Det var en löftesrik
kyss. En vacker kyss, med händer och allt.
Fresta mig inte, sa hon. Ge fan i det.
Jag kan inte fresta dig, sa jag. Det är du som är
frestad.
Efteråt, när vi satt ner och åt, tittade jag på hen-
nes mun. Hon tyckte inte om det. Jag såg in i hennes
ögon för att undersöka om blicken i dem var kopplad
till hennes hjärta. Jag såg på henne - som jag titta
de på fotot, det jag hade i skjortfickan
närmast hjärtat under hela vandringen, hur jag då brukade
ta upp henne och hålla henne i olika vinklar medan
jag väntade på ett leende eller att hon skulle öppna
munnen och bryta sin tystnad,
Också nu höll hon tyst.
För mig är du en kärlek.
Ja.
Och jag vill vara en kärlek för dig.
Ja.
Men, älskar du mig fortfarande? Eller hur fan
man nu ska säga.
Ja, det gör jag.
Fastän du övergav mig?
Ja.
Vill du ha en cigarrett?
Nej. Nej, tack.
Och de enfaldiga delarna av samtalet:
Tycker du illa om mig?
Nej.
Jag har mitt namn efter en karl som hon, den
köttsliga, tyckte riktigt illa om, och jag. . .
Du har berättat det.
Våra kroppar ebbade ut, ögonen och andetagen
sinade.
Kommer du att överge mig igen?
Då tog hon min hand över bordet.
Jag har ju redan övergett dig, sa hon. Allt hänger ihop brukar du säga, men jag håller inte med dig.
En del faller isär, en del bitar lossnar nu.
Hon släppte min hand.
Kan du förklara dig?
Nej."